Author: cerny
Company: UK ETF

Ideje, principy a hodnoty sociální demokracie

Projev Karla Flosse přednesený na slavnostní akci k 20. výročí znovuobnovení sociální demokracie na pražském Žofíně 16. listopadu 2009

         Vážení přátelé,

to, že mohu při příležitosti 2O. výročí sametové revoluce promluvit v tomto slavnostním shromáždění,  je pro mě jistě ctí, především však vzácnou možností vyslovit některé myšlenky, které běžně z řady důvodů nevyjevujeme, což je na úkor nejen zřetelnosti vztahu levice a pravice,  ale také a snad především jednotlivých denominací levice samé.
    
Naše strana má své ideje,  principy a hodnoty vyjádřeny zcela pregnantně ve svém názvu – nic hodnotnějšího než parlamentní demokracie a sociální solidarita nebylo zatím vymyšleno a stěží kdy bude. Jde o pojmy tak základní, že všechno ostatní z nich může být organicky vyvozováno a dotvářeno. A může z nich být dobře osvětlen i přelom z roku 89, stejně jako nedávná zmínka V. Havla o jakémsi všeobecném znechucení. Vždyť jestliže platí, že lidé očekávali cosi víc, znamená to v našem paradigmatu pouze jediné – že oceňují současnou demokratičnost, ale stále bolestněji postrádají solidaritu. 
    
Taková rozpolcenost se neprojevovala v rozmachu pražského jara, které je pro rok 89 i podle Adama Michnika zcela zásadní předehrou (pro mě osobně je ještě původnějším impulzem 2. vatikánský koncil). Z mnoha hledisek a důvodů je zde dobré si připomenout světodějnou úměru 
        Gorbačov  :  Dubček   =   Luther  :  Hus.  
Buďme konečně hrdí na to, že jsme dvakrát  předběhli ostatní svět ve zcela klíčových iniciativách.   Ale je tu též jiné svědectví z klíčového období pražského jara, s kterým si nevíme dost dobře rady a které nám proto leží jako kámen v žaludku, přičemž právě to je možná zdrojem oněch špatných nálad. Jde o vyznání L. Vaculíka z pověstných 2OOO slov, kde mimo jiné čteme, že „chceme vzít nově do rukou naši společnou věc, která má pracovní název socialismus.“ 
   
Právě tento „závazek“ jsem měl na mysli, když jsem ve svých projevech během sametové revoluce v Olomouci tisíce lidí mimo jiné vyzýval,  abychom vytvořili nový model důstojného lidského života,  který musí vycházet ze zásady, že lidské hodnoty mají přednost před hodnotami ekonomickými. Právě proto jsem (jako odpovědný občan a také křesťan) začal bezprostředně po převratu pracovat v sociální demokracii jako politické straně, která zajistí nutnou životodárnou národní kontinuitu - zejména také v souvislosti s iniciativami pražského jara. Jsem totiž stále více přesvědčen, že ony zmíněné špatné nálady u nás vznikají odtržením tohoto zdroje od současného usilování. Jde totiž zřejmě o další z nedodělaných revolucí, jak si na ně stěžoval již TGM – místo tvůrčího využití mimořádného vzmachu 6O. let jsme začali pasivně přejímat západní styl života včetně všech jeho nešvarů. Všechny tyto okolnosti by měl brát v úvahu například britský deník The Guardien, když píše, že dvacet let po sametové revoluci nechybějí v Praze pocity zmatku a dezorientace.

Musí nám ostatně až prezident Obama připomínat, že zdravé lidské společenství by mělo své bohatství sdílet k prospěchu všech, nejenom jednoho procenta vyvolených? Kdo jiný než naše a evropská levice vytrvale připomíná, že je zkázonosné podporovat stavbu, která je od základů shnilá, jak nyní ve svých filmech dokládá americký režisér M. Moore. 
  
Ze všech těchto důvodů se hned v době pražského jara snažila skupina lidí okolo Přemysla Janýra, k níž měl kladný vztah i Václav Havel, obnovit činnost sociální demokracie. Často přemýšlím o tom, jak jinak mohl vyhlížet osud našeho státu, kdyby hned od nových počátků po sametové revoluci začali v naší straně pracovat lidé jako Ladislav Hejdánek. Jejich místo zaujal osudově Miloš Zeman,  který pak nenaplnil přinejmenším jeden ze svých klíčových cílů – vytlačit komunisty zleva. Jak to chce ostatně dokázat nyní zakládáním nové strany, jejíž levicovost je od počátku sporná? Osobně vyznávám - v duchu stále ještě přehlíženého filosofa a sociologa   J. L. Fischera - , že sociální demokrat musí být v hájení demokratických principů ještě důslednější než pravice, ale zejména v sociální oblasti ještě radikálnější než komunisté. 
    
Co to všechno může znamenat pro čitelnost současné situace? Především se zdá, že zdrojem nejistoty u mnoha občanů, ale také onoho znechucení z politiky a obecně života je skutečnost, že naše hodnotné iniciativy jsou bohužel často doprovázeny řadou nebezpečných a bolestných kotrmelců - hned z kapitalismu do komunismu, hned z komunismu do kapitalismu. Chybí promyšlený hlubinně kontinuitní vývoj a rozvoj, chybí tvůrčí spojnice jednotlivých dějinných formací. V poslední době to u nás jadrně vyjádřil Pavel Landovský. Cituji: „Nejvíc mě potěšilo, že je konec tomu nejhoršímu – a nejvíc mě naštvalo, že začalo něco mnohem horšího než jsem si představoval; je smutné, když lidé nezvládnou to, co dobře začali“.
   
Někteří nám nenaklonění pisatelé se dávají občas slyšet, že existuje jakási vyspělejší, dokonalejší sociální demokracie, k níž máme daleko.  Při takových hodnoceních mě vždy napadnou především dvě věci.  Jednak že vůbec vědí o nějaké vzorové sociální demokracii, k níž bychom my měli teprve směřovat, jednak že vůbec tuší, že by i u nás stálo za to do strany vstoupit, jestliže se na takovou vyšší úroveň vyšvihne. Jak trapné! Kdo kdy sháněl lékaře, až když se pacientovi zásadně uleví? Věřím, že tuto situaci prohlédne postupně stále více mladých lidí a že se jako kdysi zrodí plejáda levicových básníků, skladatelů, výtvarných umělců a režisérů. Lidí, kteří sami pochopí a jiné naučí vidět, že jedině sociálně-demokratická politika je s to postavit hráz komercializaci v oblastech jako jsou školství, kultura a také zdravotnictví, tedy všude tam, kde jde o systémy, jež mohou produkovat hodnoty jedině tehdy, fungují-li autonomně jako nepodřízené režimu krátkodobého zisku.

Ideje, principy a hodnoty jsou svým způsobem vždy také před námi, jako ukazatele cesty,  jako orientační body, ale také jako životodárné síly. Jsme přirozeně nehotoví, nezralí, hledající, ale snad jsme i v tomto stavu vývoje již v prvních dvaceti letech nových možností prokázali, že nás jak naše země,  tak také Evropa potřebuje, že jsme užiteční. Strana se bude jistě proměňovat, třeba i zásadně modernizovat, ale vždy musí trvat na zachování bytostného sepětí principu demokratičnosti a sociální solidarity – na přednostním postavení etiky před ekonomikou.
   
Bylo-li opravdu zásadní tvůrčí předzvěstí sametové revoluce pražské jaro, pak je třeba hledat i hodnotné rozvíjení odkazu roku 1989 v ideálech a iniciativách 6O. let minulého století a zcela konkrétně ve výbojích pražského jara. Jsem přesvědčen, že jedině takováto strategie bude jednou s to řešit složité osudy a další působení naší i světové levice. Takové řešení je v rámci českých dějin snad ještě těžší než jinde, ale o to hodnotnější a pro svět cennější mohou být naše výsledky. Dějiny jsou jistě učitelkou života, ale také laboratoří spásy, jak naznačil veliký levicový myslitel ErnstBloch ve svých úvahách o principu naděje. Jsem přesvědčen, že budeme-li důsledně rozvíjet ideály a principy sociální demokracie, můžeme občanům svou bytostně sociální politikou vrátit dobře opodstatněnou naději v hodnotný život. A to není málo.