Author: Vladimír Špidla
Last saved by: cerny

Některé etické otázky v debatě o zdravotnictví
Vladimír Špidla

Pokud sledujeme českou debatu o zdravotnictví, je až zarážející, jak mnoho otázek zůstává stranou politické diskuse. Nikdo se nezabývá otázkami dostupnosti a kvality zdravotnické péče. Do diskuse nevstupuje s dostatečnou vahou otázka rovnosti ve zdravotní péči. Nikdo nevede debatu o tom, proč je v některých oblastech úmrtnost na určité diagnózy významně vyšší, než v jiných; nepracujeme se standardizovanou úmrtností, která by byť primitivně porovnala jednotlivé kraje. Nesledujeme otázky genderové rovnosti, rozdíly mezi přístupem ke zdravotní péči podle vzdělání nebo míry chudoby. Automaticky si myslíme, že naše systémy jsou obecně přístupné. Je otázkou, zda je to pravda. Málo se diskutuje problém léčebných a terapeutických procedur, které svou podstatou nemohou být přístupné všem potřebným, ani ne tak z důvodů peněz, ale proto, že vyžadují extremní intelektuální a technický výkon. Pokusíme se v tomto případě vypracovat etické zásady rozhodování, nebo věc ponecháme jenom náhodě a penězům? V současné době se začínají objevovat metody, které jsou schopny extrémně prodloužit život. Zjevně nebudou přístupné všem. Co s tím?
Úplně stranou zůstává otázka, jak využít evropské úrovně. V některých oblastech, zejména pokud se jedná o velmi vzácná onemocnění, je zřejmé, že rozvinout dostatečně účinné systémy je možné pouze na nadnárodní úrovni. Systémy jednotlivých států přestávají mít možnost poskytnout svým občanům odpovídající péči.
Stejně tak vedeme velmi slabou diskusi o nejvýsostnějších etických otázkách vztahu pacienta, lékaře a smrti. Vytrácí se nebo neexistuje debata o vztahu kauzální a paliativní medicíny, o kvalitě života v nemoci a smrti, o možnostech pacienta rozhodovat zásadní otázky své léčby. Neřešena je otázka, kdy ukončit léčbu, pokud člověk již nemá schopnost o osobě sám rozhodovat. Znovu a znovu se vynořuje otázka euthanasie. Otevírá se nový problém žen, které si nechají zaplatit za to, aby odnosily cizí dítě.
Namísto toho se necháváme zaslepit debatou o finančních otázkách – neboli i my chápeme zdravotnictví jako komoditu. Nepřímo se tento aspekt objevuje v debatě o standardech. Málo kdo si uvědomuje, že velmi důležitým prvkem standardu zejména ve Spojených státech je ochrana lékaře v případě soudního sporu; nikoliv kvalita postupu ve smyslu lege artis. Skrytým rizikem standardu je samozřejmě medicína tříd. Jistě se dají zformulovat dva postoje: Dostane se ti takové léčby, na kterou máš; nebo dostane se nám takové léčby, na kterou máme – přístup individualistický, nebo solidární.
Pokusme se zamyslet nad dvěma často citovanými příklady. Standard je kyčel lege artis, nadstandard je kyčel dražší, „lepší“. Jaký je pocit člověka, který své matce nemůže zaplatit dražší kyčel, protože na to nemá? To není příjemná představa. Druhý klasický případ: Mohu si zaplatit, aby se o mě staral profesor. Je správné, aby nejkvalifikovanější člověk ztrácel čas s banalitou jenom proto, že pacient je bohatý a může si to dovolit?